|
Ara que ha desaparegut El Bulli és hora de recordar com se sentia el famós cuiner quan al seu restaurant estava en el seu millor moment |
FERRAN
ADRIÀ
«En 2 ó 3 anys ho deixo... espero
no tornar a treballar per diners»
LES
15,00 H.. FERRAN ADRIÀ ENS HA CITAT A AQUESTA HORA PER A XERRAR
UNA MICA AMB ELL. LLOC: LA PARADISÍACA CALA MONTJOI, ÉS
A DIR, A LA TERRASSA D’EL BULLI. A LES 3’OO H. ÉS
QUAN EL BULLI ENGEGA LES MÀQUINES. NO PAREN D’ARRIBAR CUINERS,
NOIES,... I EN 2 MINUTS TOTHOM ESTÀ EN MARXA. LA CUINA, UN AUTÈNTIC
ESPECTACLE. CONCENTRACIÓ ABSOLUTA PER A CREAR PETITES OBRES D’ART.
LES 3’00 H.. NO SAPS SI DINAR ABANS O DESPRÉS DE PARLAR
AMB ELL. AL FINAL, NI UNA COSA NI L’ALTRA. ELL PERÒ, TAMPOC
HO HA FET. |
![](http://pieraedicions.com/gastronomia/140x203xferranadria0.jpg.pagespeed.ic.IQ1qwVWk87.jpg) |
Oriol
Piera
-
Has dinat?
- “Sí he dinat?... Doncs no. Dinar, dinar, no”.
- No sols dinar normalment?
- “Avui no. Com estava tancat el restaurant... Amb les proves, entrepans...
Dinar és difícil, al menys els dies que obrim”.
- I què sols dinar, quan ho fas?
- “El mateix que tu o que qualsevol, el de la gent normal. Una cosa
és la nostra feina i una altra el dia a dia”.
- Difícilment deus tenir temps per dinar o sopar a casa...
- “A casa?... Normalment ho fem aquí, però quan el restaurant
està tancat i intento fer bé. És l’únic
temps que tinc en tot el dia”.
- Sols cuinar a casa?
- “Si cuinem, cuino jo. Si estem a casa, cuino jo. Alguna vegada cuina
ella, però no gaires”.
-A casa, que sols fer, una cuina ràpida o busques menjars complicats?
- “Com t’imagines, per una cuina ràpida. Alguna cosa de
mitja horeta... Alguna cosa bona i ja està”.
-Després de tantes hores aquí, a la cuina...
- “Sí, clar....però depèn... al meu germà,
per exemple, li encanta cuinar a casa, i està tot el dia pensant què
farà”.
-Amb tant menjar al davant durant el dia, provant-lo... és
difícil poder portar una dieta equilibrada?
- “Sí, una dieta equilibrada és difícil, però
al final, si el que has menjat és bò, ja fas més o menys
una dieta equilibrada”.
- I què opines de la famosa dieta mediterrània?
- “Que és una dieta més, el que passa és que és
una dieta molt àmplia. Va des de Túnez a Grècia,... és
una dieta que s’ha anat formant durant el temps. La pasta, és
molt jove... continuament es va reinventant la dieta mediterrània”.
- Creus que realment hi ha una bona cultura gastronòmica i
que sabem ben bé el que mengem cada vegada?
- “Més que cultura és informació. Potser manca
informació, però això no és culpa nostra. Quan
vas a comprar al mercat no t’informen bé. S’està
millorant mica a mica, i penso que això és fonamental. Penso
que és una de les coses que l’administració hauria de
millorar”.
- S’hauria d’apostar una mica per la qualitat del producte...
- “L’important és la informació i després
cadascú decideix”.
- Seria important també implantar una mica la cultura gastronòmica
a nivell ja d’escola...
- “D’alimentació principalment. És una part important
del nostre temps lliure. Una vegada tenim una bona alimentació és
important passar-t’ho bé mitjançant el menjar. La bona
gastronomia no ha de ser una obligació, en canvi la bona alimentació
sí que hauria de ser una obligació”.
«La
premsa rosa?... ni tinc ni tindré amants, estic molt ben casat i porto
una vida molt normal»
- D’alguna manera estàs contribuint en aquest aspecte
amb llibres, videos, dvds,...
- “Procuro... Els cuiners som bastant transcriptors i podem ajudar a
la gent, baixar al carrer i dir-li a la gent que la podem ajudar, i penso
que és el que està passant”.
- Dius que els cuiners han de baixar al carrer per portar la gastronomia
a totes les cases?...
- “Sí, perquè quedava molt malament... per exemple, el
què he fet últimament amb El Periódico és una
desmitificació molt gran que la gastronomia és només
per la gent elitista. Fins ara semblava que quedava malament que un cuiner
baixés al carrer i penso que això que he fet motivarà
molt a la gent”.
- Has acabat ja l’últim llibre?
- “L’estic acabant. Estic acabant l’últim de la trilogia
i estic començant el procés del que serà un llibre a
l’any. D’El Bulli es parla aquest any, i la gent coneix pel sopar
que han fet, però volem explicar a la gent què ha passat durant
l’any”.
-Es tracta de parlar una mica de la història d’El Bulli?
- “El primer llibre sí que hi parlava. Es va fer perque havíem
escoltat moltes informacions que no eren veritat. No hi havia gaire informació
i aleshores he fet una mica d’investigació per a que la gent
sàpiga que es va obrir al 1961, que era un minigolf amb restaurant,
després va ser un chiringuito i que fins el 75 no va ser un restaurant
amb cara i ulls. Es tracta de desmitificar algunes coses”.
- S’ha parlat molt d’El Bulli i es comenta que cal tenir
una mica de cultura gastronòmica per venir a sopar aquí...
- “Malament el que pensi que té cultura gastronòmica.
Ara estic fent un treball sobre els productes que hi ha i per exemple, jo
no sé de menta, i n’hi ha 60 classes. Hi ha 100.000 classes d’arròs...
Tenir cultura gastronòmica és de les coses més impossibles.
Els que tenim una miqueta més de cultura podem ser les persones que
ens dediquem cada dia en això”.
- Per la gent potser és més important el plaer dels
sabors, de si li agrada o no...
- “Entendre o no és impossible. El menjar no s’entèn.
La paella t’agrada o no t’agrada, però no s’entèn
de paelles”.
- El que sí suposa venir a sopar a El Bulli és una important
despesa econòmica...
- “No. Sempre valorant que, per desgràcia hi ha molta gent que
no arriba a final de mes... hem de tenir en compta que un senyor que fuma
un paquet diari de ros pot venir una vegada al mes a un bon restaurant si
deixa de fumar. Jo no tinc mòbil, ja que no el trobo necessari tret
de feines com metges, periodistes,... i si jo no el tinc significa que puc
viure sense mòbil. Tenir mòbil o no et pot suposar anar a un
restaurant. La roba... et pot costar 50 ó 200 euros. Si compres la
de 50 enlloc de la de 200... Crec que és una qüestió de
prioritats en la vida, però no es pot dir que anar a un bon restaurant
sigui una cosa inassequible per a tothom. A més, anar a un d’aquests
restaurants ho fas una vegada al mes, com a molt... no hi vas cada dia...”.
- Evidentment tot es tracta de triar el que prefereixes, i potser
la societat actual es decanta més per altra tipus de plaers...
- “Comença a haver-hi més gent que no, però això
també és una mica qüestió d’informació.
Potser si la gent ho pogués conèixer canviaria d’opinió.
Els restaurants d’avui dia solen agradar sempre a tothom que hi va el
primer dia”.
- En aquest cas, creus que el bon paladar va també en relació
al nivell econòmic de cadascú?
- “No,...el que passa és que.... No. Potser amb diners sí
tenim més referència de menjars, però la sensibilitat
no es compra. Pots ser el més ric del món que si no téns
sensibilitat...”.
|
FERRAN
ADRIÀ
«Si la Boda Real hagués sortit
malament la premsa ens hauria matxacat» |
![](http://pieraedicions.com/gastronomia/xferranadria3.jpg.pagespeed.ic.yU-YOTavIm.jpg) |
- El Príncep, els Reis,... tenen bon paladar?
- “Sí, els agrada menjar... però ja dic que tenir bon
paladar és que el que menges t’agradi”.
- Van quedar contents tant en la seva visita a El Bulli com en el
dinar de la boda?
- “Sí... a la Leticia li agrada molt el menjar modern, però
també hi ha molta gent d’aquesta que no li agrada aquest menjar”.
- La boda dels Prínceps va ser un dels reptes que has tingut
aquest any. T’ho vas prendre una mica amb por per la repercusió
que podia tenir?
- “Home... Aquestes coses no passen cada dia. Al final em vaig donar
compta l’últim dia que si hagués sortit malament la premsa
ens hauria matxacat. Per sort va sortir molt bé i ens ho hem plantejat
com una anècdota en la nostra vida personal ja que nosaltres no som
cuiners d’aquest tipus. Però ens ho vam passar molt bé,
i podem explicar que nosaltres som dels 3 ó 4 que estàvem en
aquell saló. Va ser una anècdota divertida”.
- Vale, les crítiques de la premsa van ser positives, però
t’ha tractat sempre bé?
- “M’ha tractat meravellosament. Segurament perque quan va començar
la bojeria cap el 97 i fins ara, he continuat amb la meva filosofia de rebre
a tot tipus de premsa, també a la gent petita. I encara que no ho sembli,
jo no tinc cap gabinet de premsa. Mai he trucat a un periodista per a que
em faci un reportatge, mai. Al contrari, s’emprenyen perque no els truco.
Mai he trucat tampoc a cap periodista quan no m’ha agradat un article,
i suposo que al final, et tractem com els tractes”.
- Però la premsa especialitzada sol ser molt més crítica,
has tingut algun problema amb ella?
- “Arriba un moment en que quan fas una espiral ja és molt difícil
que et matxaquin, a no ser que et vulguis fer el graciós. El Bulli
és totalment discutible, i a mi m’agraden els articles, m’agrada
molt la gent que discuteix El Bulli i de la seva evolució, sempre que
es faci amb educació”.
- I queda la premsa de moda i més perillosa a la vegada, la
rosa... no se’t veu gaire en ella... no t’interessa?
- “No és que no m’interessi, però és com
tot... si tu no entres, ells no entren. Jo tinc gent coneguda que es dedica
a això i l’important és no donar mai el primer pas. Si
dones un primer pas demostres que estàs disposat. Jo, ni tinc ni tindré
amants, estic molt ben casat, porto una vida molt normal... fora de la meva
vida professional sóc una persona molt normal”.
-És que la teva vida privada l’has portat sempre ben
amagadeta... se’n sap poc...
- “És que jo tinc poc de vida privada... (riu)”.
- Però poques coses es sap de tu, tret d’anècdotes
de joventut, per Eivissa,...
- “Sí, però és que jo he sigut com tu... La gent
es pensa que perque fas una cosa molt d'avantguarda he tingut una vida estrambòtica...
Com qualsevol noi de la meva edat m’agradava passar-m’ho bé...
No he tingut mai coses rares”.
- Quan va ser el moment que et vas decantar finalment per a dedicar-te
a la cuina?
- “Tota la meva vida, fins l’any 95 ó 96, han estat circumstàncies
que s’han anat donant. Vaig anar a Eivissa de vacances i vaig trobar
una feina, vaig venir a El Bulli perque en el servei militar vaig conèixer
un nano que treballava a aquí, en Fermí Puig... vaig comprar
El Bulli perque la Marquetta no tenia fills... Em vaig quedar a El Bulli perque
va marxar el cap de cuina...La meva vida és un món de circumstàncies,
jo no estava programat per dir el que faria”.
«Poc
econòmic?... si deixes de fumar un mes, pots sopar a El Bulli»
- Tot això fins arribar al 2004 en el que es podria dir que
és l’any Adrià...
- “Jo porto 4 anys en que sempre es diu aquest és l’any
Adrià... i no sé. Ahir sortia a Actualidad Económica
un reportatge en el que es deia que el millor nom empresarial d’Espanya
era Ferran Adrià, pel davant de Fernando Alonso i d’altres...
i jo no ho entenc. Jo no em veig així. Arriba un moment en què
el que digui la gent doncs mira... perque és una cosa que... jo sóc
cuiner. D’acord que pugui fer coses que signifiquin el que vulguis però...
un cuiner no estava previst que pugués aconseguir tot això.
El que sí és veritat és que és difícil
que tornin a passar les 3 portades que vaig tenir al New York Times, Le Monde
i Times, com va passar al 2002. És una cosa quasi impossible que es
repeteixi no amb Ferran Adrià, si no amb qualsevol, però esperem
que això no ens canvïi. Nosaltres tenim una sort molt gran i és
que estem aquí 160 dies i tota la bombolla que es crea al voltant nostra
aquí queda una mica de banda... te’n vas a Barcelona, a Nova
York,... però véns aquí i .... no sé si no fos
així, si hauríem suportat tota aquesta bogeria”.
- De fet aquí estàs totalment aïllat...
- “Aquí puc estar parlant amb tu, amb la gent que ve a sopar...
i no haig d’estar fent rodes de premsa i estar en tota aquesta bogeria”.
- T’ha sorprès una mica tota aquesta bogeria que dius
que s’ha creat al teu voltant?
- “Era impossible que qualsevol persona pugués pensar que un
cuiner, sigui Ferran Adrià o un altre, en el 94 ó 95... jo que
ho tinc guardat tot, que tinc 14.000 pàgines de premsa guardades...
arribés a tot això. Era impensable que un cuiner català
pogués estar a l’avant-guarda del món”.
- D’acord, ets un cuiner, però un cuiner galàctic...
- “Això passa ara... Abans, un futbolista, un actor, un escriptor...
podíen ser galàctics, però un cuiner no. Un cuiner era
un personatge de segona divisió”.
- Les coses han canviat molt i sobretot per tu.
- “Jo quan tenia 18 anys anava a les discoteques i no deia que era cuiner
per lligar, al revés. Ara rebo cartes i e-mails de nens que em demanen
fotos o que volen ser cuiners... Com tot en la vida, tot té la seva
part bona i la seva part dolenta, i en aquest cas hi ha més de bona
que de dolenta. Que hi hagi cuiners mediàtics és meravellós,
i que els nens ho visquin potser en el dia de demà es cuiden més
de l’alimentació i la salut”.
- A nivell de cuina catalana, ha suposat també poder passar
pel davant d’altres cuines intocables fins ara com la francesa...
- “Això no és tant Ferran Adrià. Le portades a
Le Monde, Times i New York Times, van suposar que era per primera vegada en
l’edat moderna en la que es qüestionava el lideratge de la cuina
francesa. Fa un any i un mes i es continua parlant, i d’aquí
10 anys es dirà que va sortir una portada al New York Times que va
significar un canvi”.
- Et fa una mica de por que s’acabi tot això?
- “No, que va. És molt diferent quan un ho busca... Un cantant
potser buscar ser el número 1, però per mi tot això és
un regal. Si s’acaba doncs mira...m’instal.lo aquí que,
com a casa no està malament i mirarem tot el que hem fet i direm...
Érem bons, eh?... i igual ens ocupem dels nens, d’altres coses...
És veritat que si veiem que no podem aportar alguna cosa al màxim
nivell, ho deixarem, perque hi ha moltes maneres de ser feliç sense
estar al primer nivell. I és que actualment ja no saps què et
pot passar més, crec que ja no hi ha cap premi més per aconseguir...
Més que les 3 portades, no hi ha res”.
- De moment el teu instint empresarial l’has sapigut explotar
al màxim treient profit de tot aquest boum...
- “Més que res, aquest any he decidit comprar la meva llibertat
creativa. Sense diners no téns llibertat creativa i jo he decidit fer
això, i estaré 2 ó 3 anys més així, i faré
el mínim per a mantenir l’estructura. Jo el que vull ara és
comprar temps. El Bulli ara em deixa 5 mesos, i els vull per aprendre, per
llegir, per fer el que m’agrada a mi”.
- És a dir, d’aquí 2 ó 3 anys ho deixaràs...
- “El que vull és que es mantingui El Bulli, el Taller.... però
espero no haver de treballar més per diners. No tinc un Ferrari, ni
vaixells grans,... porto una vida normal, porto molts anys treballant 15 hores
al dia i penso que m’he guanyat una miqueta això. Tot el que
faig és per comprar la meva llibertat, però el que sí
és veritat és que quan estic en una empresa la sento com si
fos meva i procuro passar-m’ho bé”.
- Per tant, a nivell d’El Bulli i davant l’èxit
que té, no has pensat mai en ampliar-lo?
- “No, al revés, m’agradaria tenir 30 persones cada nit
enlloc de 50. És una cuina molt personal i no es pot fer. És
important el tracte personal que donem”.
- I quins són els projectes que téns ara mateix?
- “Comprar temps a nivell personal, i el més important és
el projecte Alícia que tinc amb Caixa Manresa amb la Fundació
d’alimentació i ciència. Em fa molta il.lusió per
a que Catalunya estigui a l’avant-guarda no en gastronomia com estem
ara sinó en alimentació”. |
FERRAN
ADRIÀ
«Cuiner
galàctic?... abans un cuiner era de 2ª divisió. A
la discoteca no deia que ho era per lligar»
EL
QÜESTIONARI TÍPIC I TÒPIC... |
![](http://pieraedicions.com/gastronomia/171x244xferranadria.jpg.pagespeed.ic.Z-HsJK0M_N.jpg)
FRANCESC
GUILLAMET |
- El menjar més complicat que has fet
- Un de 3000 persones a Girona
-
El que més t’ha satisfet?
- Cada nit
-
El que major decepció t’ha donat?
- Procuro no recordar-me
-
Has seduit alguna noia pel paladar?
- A la meva dona, però no només pel paladar
-
El menjar més estrany que has provat?
- Tot el que no conec, com els escamoles que són cries de cucs, a Mèxic
-
El dia més feliç de la teva vida
- No sóc absolutista. El més feliç és cada dia
-
Si fosis futbolista fitxaries pel Real Madrid?
- No crec, però si em posen un taló amb molts euros potser...
-
L’últim caprici que t’has permès?
- Tenir el millor equip que puc tenir en El Bulli
-
Creus que el Barça guanyarà algun títol?
- Penso que sí, té un bon equip, però en el futbol a
vegades tot depèn d’un minut
-
La deconstrucció és...
- Un estil de cuina
-
Un cuiner
- Albert Adrià
-
Un lloc per anar a menjar
- La Barra d’en Shumka de Barcelona
-
Cantant o grup
- Rolling Stones
-
Escriptor
- Manuel Vázquez Montalban
-
Llibre
- “El perfume”
-
Actor/riu
- Robert De Niro i Isabelle Adjani
-
T’agradaria conèixer a...
- A tots els que tenia mitificats els he conegut, però potser a Bill
Gates
-
Un amic
- Molts, possiblement la meva dona
-
Un programa de tv
- Els informatius
-
Ciutat
- Barcelona
-
Un lloc per visitar
- Sidney
-
Un refrà
- No m’agrada que em compliquin la vida ni m’agrada complicar-la
als demés.
|
|
![](http://pieraedicions.com/gastronomia/olivarnoratpaumodul.gif)
![](http://pieraedicions.com/gastronomia/saraterrassamodul.gif)
|